„Girondins: Plus à plaindre qu’à blâmer.”
(Flaubert: Dictionnaire des idées reçues, 42.)
A nagy francia forradalom közismert jellemvonása, hogy történelmi valósága mellett univerzális példatárként, a modern politika laboratóriumaként is használatos: harcai és szereplői máig kortárs politikai disputák, események, ideológiák előzményeiként is léteznek. A legtipikusabban a jakobinusokra és a „jakobinus diktatúrára” jellemző mindez, ahol a „jakobinusok” (történelmileg pontosabban: a Hegypárt) minden forradalmi terror előfutárai, a legszélsőségesebb állami centralizáció képviselői, a „totalitariánus demokrácia” feltalálói, sőt akár a kommunisták (jól tudjuk, elsősorban bolsevikok) közvetlen előképei is lehetnek. Tulajdonképpen éppen az ilyen értelemben aktualizált „jakobinus-ellenesség” hozta újra divatba írásunk témáját, a girondiakat is. Utóbbiak lettek a liberális, képviseleti „demokrácia” korai elkötelezettjei, a köztársaság mérsékelt hívei, a decentralizáció, sőt a föderalizmus harcosai, a „terror” ellenfelei és áldozatai, sőt (főleg Condorcet alakja révén) a feminizmus első képviselői és a halálbüntetés ellenzői, egy szóval: a forradalom konszenzusos reprezentánsai, sem nem reakciósok, sem nem terroristák, az első francia köztársaság „emberi arcai”.
A girondiak „rehabilitálása”, aktualizálása és reflektorfénybe helyezése mindazonáltal nem hozta el a jakobinusokkal egyenrangú beemelésüket a nemzeti történelmi mitológiába: ebben a képzeletvilágban nincs igazi népszerű és közismert girondi reprezentáció, nem alkotnak valódi politikai kultúrát (ahogy a jakobinizmus tulajdonképpen máig), nincs olyan márványba öntött képviselőjük sem, mint Robespierre, Danton vagy Saint-Just.[1] A jakobinusok esetében is ez az „emlékezetpolitika” (mely immár kétszáz éves, lényegében a forradalom másnapján megkezdődött) egészen bizarr anakronizmusok, történelmi félreértések és aktuális politikai megfontolások keveréke melegágyának bizonyult, a Gironde-ot illetően sincs ez másként. Egy XVIII. század végi politikai csoport „elhelyezése” a mai politikai mezőben igen hajmeresztő eredményeket hozhat magával: a girondiak „liberálisok” lettek vagy „szociáldemokraták” (a girondi nép-felfogásból „civil társadalom” lett, a szabadságképükből „flexibilis, pluralista társadalom”, kormányzati elveikből „minimális állam”, „laissez-faire” és így tovább), és ha ezeknek a jelzőknek a történelmi valóság ellentmondott (ez gyakran megesett), akkor annál rosszabb lett a tényeknek: a girondiak programja „inkoherensnek” bizonyult.
A girondiak másik, uralkodó képe inkább irodalmi, drámai és szinte lélekelemző: a Nodier-től és a magyar közönségre is egy időben döntő hatással bíró Lamartine-től eredeztethető imázs „a girondiak utolsó vacsorájáról”, a vérpadra a Marseillaise-t énekelve fellépő „infortunée Gironde”-ról (Mme de Staël), ahol aligha lehetett kérdéses, a forradalom legnagyobb drámája játszódott le a girondiak bukásában és kivégzésében, ahol a „forradalom felfalta gyermekeit”: a girondiak története „tragikus, pittoreszk regény”.
A liberális, képviseleti „demokrácia” előfutárai?
Akkoriban még az emberek, különösen az elit elitje, mely a forradalom nagy gárdáját alkotta, tudta miről beszél: Franciaországban, az ország kiterjedése és népessége nagysága miatt, demokrácia (azaz népuralom, ahol a nép gyakorolja a szuverenitását) nem létezhetett, azaz az egyetlen lehetséges megoldás, a képviseleti kormányzás (gouvernement réprésentatif) volt, amely hangsúlyosan nem demokrácia. A demokráciát (ma úgy mondanánk: a „közvetlen demokráciát”, mintha lenne másmilyen is) éppúgy utópikusnak és archaikusnak gondolták, mint manapság; következményeiben pedig anarchikusnak, az utca, a tömeg uralmának. Ugyanakkor a tiszta képviseleti rendszerrel kapcsolatban is igen komoly fenntartásokkal éltek (emlékezzünk Rousseau szavaira az angol nép négy évenkénti szabadságáról: a forradalom szereplőinek nagy része mélyen egyetértett ezzel), azaz a nagy kérdés továbbra is akut maradt: hogyan lehet megvalósítani a népszuverenitást a gyakorlatban? A megoldás a képviseleti rendszer és a demokrácia valamiféle szintézisének kísérlete lett.
A girondiaknak már igen korán (1789 végén) megszületett a politikai rendszert illető ideáljuk: képviseleti kormányzás, de ahol a nép nem csak a választásokon alkot véleményt, hanem egyes törvényeket illetően bír a „censure du peuple” (népi szankció, azaz akár a törvényhozás által szabályos elfogadott törvény életbe lépésének megakadályozása) jogával. Ez a jog azonban csak elviekben gyakorolható maga a nép teljessége által, és innen a Gironde másik nagy jellegzetessége, alig tagadható elitizmusa, erős bizalmatlansága a „populace”-szal (a „sokasággal”) szemben, a „népi vétót” a gyakorlatban a művelt közvélemény fellépése jelentette és ennek szervezetei, a korban születő népi társaságok.
A forradalom eseményei (elsősorban a népi felkelések gyakorlata magával a törvényhozással szemben is) demokratizálták a girondi elképzeléseket. Hiszen továbbra is (finoman szólva) elképzelhető volt, hogy megszületnek szabályosan elfogadott, mindazonáltal igazságtalan törvények: a kérdés az, hogy ilyenkor mi a teendő. Felkelés, egy harcos kisebbség morális ítélete, vagy éppen olyan intézményes megoldások kidolgozása, melyek a nép lehetségességig való teljessége kezébe helyezik ezen törvények „cenzúrázását”?
Condorcet 1793-as alkotmánytervezete (ez volt a „girondi” alkotmányterv, a jakobinus tervezet nagy ellenfele) procedurális koncepciója és megoldása mindenképpen igen eredeti és alighanem a legdemokratikusabb a forradalom történetében: nem újabb és újabb felkelések (hiszen mindig lesznek igazságtalan törvények), hanem a népi szankció törvényesítése, amelynek egyetlen intézménye lehet: a demokratikus elsőfokú választási gyűlések vétója.
Súlyos tévedés tehát a girondiakat a klasszikus angolszász liberalizmus, „fékekre és egyensúlyokra” , a hatalommegosztás elvére épülő képviseleti rendszerének reprezentánsainak tekinteni a „jakobinusokkal” szemben.
Az általános akarat korlátok nélküli uralma, a törvényhozás hatalmi megosztás nélküli dominanciája és a tiszta képviseleti rendszer népi részvételen alapuló bizonyos fokú korrekciója tekintetében nem volt különbség a két csoport között.
Sőt.
Magában az 1793 júniusában elfogadott „jakobinus alkotmányban” lényegében a közvetlen népszuverenitást érintő minden kérdésben fokozatos visszalépés történt a Condorcet-féle tervezettől, aligha kérdéses, Condorcet-tervezete demokratikusabb volt, mint a jakobinus alkotmány.
Vagy talán történelmileg pontosabban: az elsőfokú gyűlések összehívása lehetőségének szélesre vont szabályai igen gyakorivá tehették volna őket (kvázi állandóvá), azaz leginkább a megfelelő mennyiségű szabadidővel és anyagi lehetőségekkel bíró állampolgárok terepévé. Az is kétségtelen tény, hogy ezek a következmények aligha lettek volna Condorcet és a girondiak ellenére. A tervezet tehát tényleg bármilyen furcsán hangozzék is, de demokratikusabb és elitistább volt, mint a jakobinus alkotmány – egyszerre.
Hasonló félreértés lenne a girondiakat a „procedurális” képviseleti rendszer hideg reprezentánsainak tartani „az erény köztársaságának” jakobinusaihoz képest. A korban mindenki egyetértett azzal, hogy nem egyszerűen egy új intézményrendszer létrehozásáról van szó, hanem a Köztársaság valódi megalapításáról: republikánus erkölcsökre, politikai kultúrára is szükség volt, nem egyszerűen jogszabályok elfogadására. A girondiak is meg voltak győződve arról, hogy az alkotmány célja olyan morális „intézmények” megalkotása is, melyek „korrigálhatják a nemzeti karakter hibáit”.
A Gironde tündöklése
A Gironde elévülhetetlen érdemeket szerzett a diaboliziáció és a patrióta retorika erősen kirekesztő terjedésében is: politikai ellenfelek „hazaárulónak” titulálása, a háború propagálása, az „ellenforradalmárok” (ideértve politikai ellenfeleiket) elleni hadjáratok és így tovább. Azaz a politikai diskurzusok és meghatározások egyre veszélyesebb radikalizálódása, majd mindennek a politikai gyakorlatra való visszahatása. Mindez nem csak a politikai harcokban lett hasznos fegyver, hanem létrehozott egy politikai kultúrát is, amely a szubjektivitása révén tolt a radikalizáció felé, és lökte túl és túl a határokon a részvevőket, akik egyre kevésbé voltak képesek domesztikálni ezeket a folyamatokat.
A Gironde ügyesen használta mindezt (magát a népi mozgalmat is), ebben érhető igazán tetten a kortársak és az utókor szemében is védjegyükké váló politikai lezserségük és felelőtlenségük – olyan tűzzel játszottak, amely őket is megégette.
Az 1791 októberétől parlamenti képviselethez jutó Gironde használta a népi elégedetlenséget, de egyben fel is ajánlotta magát a hatalom (az udvar) számára, mint aki féken tudja tartani mindezt. Mert rajtuk kívül volt még valaki, aki nem akarta játszani az alkotmányos monarchia játékát: maga a király.
Ennek a bizarr együttállásnak lett az eredménye a girondi kormány (1792 februárjától), majd a háború (áprilistól) is. A háború ügyében vívott Brissot-Robespierre csörte története közismert (ahogy utóbbi szavai is a „fegyveres misszionáriusokról”), mint ahogy az is, hogy előbbi nem csak a törvényhozás, hanem a jakobinusok nagy részét is maga mellé állította. Mindenesetre a történelmi emlékezetben a francia forradalmi nép „patrióta militarizálása” a jakobinosokhoz kötődött (főleg Danton alakjához), miközben a jelenség igazi előidézői a girondiak voltak, kiknek (állami propaganda révén is) soha el nem múló szerepük volt a francia társadalom militarizálásában 1792 tavaszától.
Az is tény, hogy mindebben a Gironde politikai számításai igen nagy szerepet játszottak: nehezen vitatható, hogy a háború révén akartak újabb lendületet adni a forradalomnak, mint ahogy az sem, hogy mindez a politikai ambíciójukat is szolgálta. Itt ismét a Gironde ellen bízvást felhozható vádpontnál vagyunk: a politikai felelőtlenségnél, az ambíciók és a gyakorlati cselekvőképesség ellentmondásánál. Kormányzási képességük teljes hiánya kiegészült elég terebélyes politikai ambícióikkal.
Már az 1792-es év elejétől újra (néhol erőszakba torkolló) megmozdulások történtek a falvakban és a városokban is az élelmiszerhiány és drágulás miatt, új színezetet kapott a mozgalom, amelynek nagy jövője lesz: „taxationt”, azaz szabott árat követeltek, amelyet néhol erőszakkal is rákényszerítettek a termelőkre és a kereskedőkre (ez lesz később a híres „maximum”). Azaz egy szóval: megjelentek a „sans-culotte-ok”, akik az élelmezési gondokért és az elszabadult árakért a gazdasági liberalizmust hibáztatták, melyet, szintén nem alaptalanul, a Gironde-hoz kötötték.
A konfliktus eredeténél vagyunk, mely nagy részben a Gironde bukását fogja okozni.
Jóval többről és sokkal fontosabb problémáról volt szó, mint a Gironde „politikai állhatatlanságáról”: a népi mozgalom szerepéről a forradalomban és a girondiaknak ehhez való viszonyáról.
Az alapmintázat alig változott 1789-hez képest: az az élcsapat került a forradalom élére, amely hajlandó volt megfizetni a népi támogatás politikai és szociális árát (vagy legalábbis sikerrel volt képes ilyesmit elhitetni magáról). De 1792 nyarára megszületett a „nép”, nem mint osztály, hanem mint maga a forradalom által alkotott „társadalmi-politikai” szövetség a forradalmi elit és (elsősorban) a városi alsóbb osztályok között. A népi mozgalom sok tekintetben (ha természetesen nem is teljesen) autonóm szereplőjévé vált a forradalmi folyamatnak, a politikai hegemóniáért való küzdelemben pedig elsőrangú fontosságú kérdéssé vált a néphez való viszony. És a Gironde lassan a „nép táborából” átkerült a másik táborba: ez eddig sem ígért egyik csoportnak sem jót a forradalom történetében.
A Gironde sem lesz ez alól kivétel.
A Gironde, noha nemcsak kimaradt a „második forradalomból” (az 1792. augusztus tizedikei népfelkelésből), hanem ellenezte magát a felkelést is, paradox módon erősebb hatalmi helyzetben találta magát mint valaha. Az új kormány ismét girondiakból állt, a szeptemberi választásokon lényegében minden fontos és kevésbé fontos képviselőjük mandátumhoz jutott az új törvényhozásban, a Konventben, melynek legfontosabb posztjait girondiak töltötték be.
A Konvent megalakulása után talán valóban volt egy kegyelmi pillanat, amikor nem lett volna lehetetlen valamiféle „republikánus egységfront” létrehozása, ha nem is Brissot és Robespierre közvetlen hívei között, de a girondi kormány mögötti szélesebb koalícióban (ezt szorgalmazta nem csak Danton, de a „Síkság”, a Konvent „centruma”, olyan alakjai is mint Barère, Cambon vagy Carnot).
A girondiak Robespierre-t és társait (főleg Dantont és Marat-t) „az anarchia révén a diktatúrára törő”, azaz a nép legrosszabb elemeivel szövetséget kötő „tirumvireknek” tartották; míg utóbbiak a Gironde-t titkos royalizmussal, a gazdagok egoizmusával, azaz ellenforradalmisággal vádolták. A girondiak meg voltak győződve róla, hogy a jakobinusok és a Kommün (az augusztusi felkelésben kulcsszerepet játszó párizsi önkormányzat, amely továbbra is igen fenyegető maradt), a törvényes rendet fenyegették, mely félelem még inkább a „rend pártja” szerep felé lökte őket, a meggyőződéshez, hogy ellenük csak a törvények uralma védheti meg őket: a népfelkelések, a forradalom vége.
Szemben a „politikában járatlan, ártatlan újságírók és értelmiségi girondiak, és a profi hatalmi gépezet élén álló machiavelliánus jakobinusok” képpel (mely felrajzolásában nagy történészek sem voltak ártatlanok Michelet-től Cochinin át Furet-ig), nem kétséges, hogy a Gironde ugyanazokat a fegyvereket forgatta, mint a Hegypárt: rágalmak, sajtóhadjáratok, a közvéleményben meglevő félelmekre való rájátszás és bizony hatalmi eszközök használata is az ellenfelekkel való leszámolásra.
Többé-kevésbé bizonyosak lehetünk benne, hogy mindkét fél tisztában volt vele, hogy a vádjai abszurdak, vagy legalábbis rosszindulatú túlzások és csúsztatások voltak, de ez persze nem akadályozta meg, hogy a hatalmi harc keretében lényegében minden probléma jó apropó volt arra, hogy a két csoport egymás torkának ugorjon.
És probléma volt elég: az immár köztársasági Franciaország (defenzív) háborúban állt lényegében minden szomszédjával, az ellenforradalmi veszély sem múlt el nyomtalanul, ahogy a belső (városi és paraszti) népmozgalmak sem. A legkevesebb amit állíthatunk, hogy a kormányrúdnál levő Gironde igen kevéssé állt a helyzet magaslatán.
A Gironde immár nem csak a rend pártja volt, hanem egyre inkább a tulajdonosoké, „a pénz arisztokráciájáé” (ahogy egyre fenyegetőbben hangzott a sans-culottes szekciókból), a gazdasági liberalizmusé.
Itt van lehetőségünk két kérdés körbejárására, melyek össze is függnek egymással. Az egyik a bevezetőben már említett közvélekedés, miszerint a Gironde a gazdasági liberalizmus híve volt, míg a Hegypárt az állami beavatkozásé (igény szerint: a „gazdasági totalitarizmusé”). A valóság az, hogy a forradalom kezdetétől mindenki a fiziokraták híve volt a törvényhozásokban: a legfontosabb kérdés, a gabona szabad kereskedelme „forradalmi vívmány” volt. Jellemzően a híres-hírhedt Le Chapelier törvény ellen, mely elvette a munkások kollektív szerveződési jogát a munkahelyeken, a jakobinusok baloldala sem emelt szót. Az élelmiszer-ellátás teljes piaci szabadságához való viszonyulás jellemzően a háborús helyzet váltakozása ritmusára alakult: 1793 tavaszán, amikor a hosszú háború Anglia belépésével ténykérdéssé és a katonai helyzet újra igen veszélyessé vált, zajlott le a nagy vita a Gironde és a Hegypárt között az első maximum-törvényről. Ez lényegében a piaci árképzés végét jelentette az elsődleges szükségletekre (alapvetően igen koherens elképzelés volt és a hírével ellentétben a céljait illetően igen sikeres), hangsúlyosan ideiglenes jelleggel. De ez nem elvi vita volt, hanem politikai-stratégiai: szükség van-e a népre a forradalom megmentéséhez?[2]
Egy szóval: a gazdasági liberalizmus ügyében nem ideológiai, hanem politikai-stratégiai ellentét állt fenn a két csoport között.
Mindez összefügg egy igen klasszikus kérdéssel: vajon a Gironde és Hegypárt más „osztályokat” (vagy szelídebben: a burzsoázián belül más rétegeket) képviselt a forradalomban? A legklasszikusabb ortodox marxista választ, miszerint a Gironde a „nagyburzsoázia”, a Hegypárt a „kis- és középburzsoázia” csoportjait képviselte volna, ma már nem igen vallja senki, a dolog annyira ellentmondott a történelmi tényeknek. A Gironde sosem volt a nagyburzsoázia „pártja”: nem csak politikai vonalvezetésében, hanem társadalmi összetételében sem. Ennél jóval árnyaltabb változatban inkább „tonalité de classe”-ról van szó, azaz a girondiak inkább a burzsoázia érdekeit helyezték előtérbe, míg a hegypártiak inkább a népét. Nyilvánvalóan volt ilyen különbség a két csoport társadalmi-politikai attitűdjeiben, de már a gazdasági liberalizmusról szóló vitákban is láthattuk, hogy ez kevésbé „osztályharcos”, mint inkább politikai-stratégiai megfontolásokon alapult.
A girondiak másik nagy problémája maga Párizs volt.
1792 végére lassan „elengedték” Párizst, mely egyenlővé vált számukra az „anarchiával”, lényegében a jakobinusok szabad kezet kaptak itt: egyre inkább kontrollálták és egységesítették az igen szétszórt népi mozgalmat (a vetélytársaik itt inkább a „veszettek” voltak, nem a Gironde). A Gironde immár a vidékben keresett támaszt a párizsi néppel szemben.
Talán itt érdemes pár szót szólni a Gironde elleni legveszélyesebb vádpontról[3], azaz a „föderalizmus” kérdéséről. A köztársasággal kapcsolatban hasonló volt a korabeli álláspont, mint a demokráciával: úgy tartották, hogy csak kis kiterjedésű országokban lehetséges. Deklarálása az ország széteséséhez vezethetett, ennek elkerülésére alkották meg az „egységéről és oszthatatlanságáról” szóló alapelvet, amellyel mindenki egyetértett: a girondiak sem kívánták soha az ország föderalizálását, de akár csak decentralizációját sem – éppen mert az egység alapelv volt, az ellenük szóló „föderalista” vádpont lényegében ellenforradalmisággal vádolta őket.
De az igaz volt, hogy a Gironde nyíltan hadat üzent a párizsi Kommünnek, és az azt alkotó „sans-culotte” szekcióknak, azaz a párizsi nép leginkább politizált részének.
És egyetlen politikai csoportnak sem számított jó előjelnek a forradalomban, ha nem tudta maga mögött a párizsi népet.
A párizsi „sans-culotte” szekciók sorozatos petícióiból (és a Konventen belüli igen hűvös fogadtatásukból) leginkább az látszott, hogy igen kevés képviselő értette, vagy akarta érteni, a párizsi nép gondjait, élelmezési nehézségeit és a népszuverenitás közvetlen gyakorlására vonatkozó igényeit (az egész forradalom legfontosabb gyújtóanyaga éppen az volt, hogy ez a két kérdés összefüggött egymással).
A törvényhozás nagy többségét erősen irritálta, hogy a párizsi népmozgalom, vagy a Kommün veszélyeztette a Konvent integritását vagy szuverenitását, de megint más kérdés volt a párizsi népmozgalom elleni hadüzenet. A lehető legkevesebben voltak azok, akik támogatták a szekciók egyre hangosabb követeléseit a Konvent „epurációjára” (azaz a girondiak kizárására) és akiket ne háborított volna fel alapvetően, hogy ezek a szekciók a Konvent szuverenitását és integritását kérdőjelezték meg, lényegében folyamatosan. Ezekben a kérdésekben a Gironde-nak egyértelmű többsége volt a törvényhozásban, de ettől igen különböző probléma volt a párizsi népmozgalom és a Kommün nyílt támadása. Szemben a Gironde-dal a Konvent többsége még taktikai-propaganda okokból sem tartotta volna azt róluk, hogy azok „ellenforradalmiak” lennének.
Végül is lassan 1793 késő tavaszára valamiféle közös álláspont kezdett kialakulni a Konvent képviselői között, hogy az igazi veszélyt a (belső és külső) ellenforradalom jelenti, nem Párizs.
Ez volt az a felállás, amely a Gironde végzetét jelentette.
A Konventen belüli erőviszonyokról talán annyit mondhatunk biztosan, hogy valódi többsége a Síkság nélkül egyik csoportnak sem volt, így tulajdonképpen valamiféle radikális fordulat, külső beavatkozás nélkül még sokáig elhuzakodtak volna: ez alighanem a forradalom lassú öngyilkosságát hozta volna magával.
Hiszen a nagy probléma továbbra is mind egyszerűen a forradalom túlélésének kérdése volt. A helyzet újra kezdett egyre súlyosabbá válni: az élelmezési gondokhoz, a városi népmozgalmakhoz és az újra akuttá váló külső fenyegetéshez még hozzáadódott a Vendée-i felkelés, mely igen gyorsan ellenforradalmi karaktert is kapott – nagyon finoman szólva is komoly kételyek merültek fel, hogy a Gironde képes-e megbirkózni a helyzettel, vagy meg inkább: hajlandó-e különleges intézkedések meghozatalára a forradalom védelmére? És erre a kérdésre már 1793 tavaszán egyre több törvényhozási képviselő nemmel felelt.
Nagyon lakonikusan fogalmazván: a nehéz idők kemény embereket kívántak. És a Konvent képviselők között is kezdett egyre egyértelműbb lenni, hogy őket nem a Gironde, hanem a Hegypárt oldalán találták meg. Az 1792 augusztusát a saját szemével látó képviselők politikai tapasztalata lehetett a döntő elem: ők látták, hogy a népi felkelés valóban nem szeplőtlen diadalmenet és veszélytelen felvonulás, de azt sem felejtették el, hogy mit köszönhetett a forradalom hasonló helyzetben a Kommünnek és Párizs népének. Ez nem csak gyakorlati kérdés volt, hanem a Gironde-dal (amely csak vérszomjas anarchistákként volt hajlandó beszélni a párizsi népről) szembeni őszinte morális ellenérzések alapja is lehetett.
Ezek a képviselők tapasztalatuknál fogva jóval kevésbé voltak hajlamosak hinni a girondi propagandának „az anarchista csőcselék és a diktatúrára törők szövetségéről”, és főleg: láttak már akár nagyon mély politikai válságot is a forradalomban, és azt is tudták, hogy ezekből mindig „előre”, azaz a radikális intézkedések és a népmozgalommal való szövetség révén volt lehetséges a kiút.
A nehéz idők azt is jelentették, hogy a helyzetet megoldani képesek inkább kerültek ki a radikálisok oldaláról, hiszen éppen ilyen intézkedésekre volt szükség.
Nem tagadva természetesen a népi nyomás jelentőségét, de a legfontosabb mégis az volt, hogy a Síkság egyre több képviselője vette objektíven szemügyre a tényeket:
a Gironde politikája komoly veszélyt jelentett a forradalomra.
A centrum a Hegypárt oldalára „átálló” képviselőinek elsősorban Barère adott programot: rendkívüli intézkedések a belső- és külső ellenforradalmi veszély ellen, a népi követelések és a párizsi népmozgalom racionális kezelése – azaz valamiféle „republikánus egységfront” magán a Konventen belül (immár a Hegypárt körül), miként a nép és a Konvent között is, de ahol egyértelműen a törvényhozás marad az ország irányítója.
…és bukása
A Gironde nem látszott tudomást venni arról, hogy 1793 tavaszán nem a forradalom karaktere volt a tét, hanem a léte. A népi mozgalom semlegesítése, minden állami beavatkozás ellenzése a szegények érdekében egyszerűen az ellenforradalom kezére játszott. Ráadásul, ahogy a veszély egyre kézzelfoghatóbbnak bizonyult a Gironde számára, egyre élesebb népellenes kirohanásokat intéztek igen explicit antiegalitárius attitűdökkel: a korábban a népi, demokratikus mozgalom egyik élharcosa, Brissot híres-hírhedt cikkében a nép egy részét tudatlannak, faragatlannak, demagógok által könnyen megvezethetőnek írta le, egy szóval nem népnek, hanem sokaságnak, melyet „úgy lehet irányítani, mint egy csordát”. Propagandájukban közvetlen összefüggést hirdettek a tulajdon védelme, a közrend és a törvényhozás sérthetetlensége között, azaz a jómódú rétegeket hívták fel a Konvent védelmére.
Őszintén szólva, igen kevéssé ideológiai küzdelem volt ez: inkább a forradalmi hegemóniáért való politikai harc. De ebben nem csak, hogy a Gironde nem volt ártatlanabb, mint a másik fél, de valójában a „törvényes rend őre” sem igen volt: kettős stratégiát követett, amely egyszerre állította, hogy ők töltik be ezt a szerepet, miközben politikai érdekből olajat öntöttek a tűzre a „gazdagok” és a „szegények” szembeállításával.
Ez nem csak magát a Gironde-ot, de a forradalmat is végveszélybe sodorta.
A girondiak bukását elhozó népi „felkelés” inkább volt szervezett katonai akció (népi milícia értelmében: a felkelést végrehajtó Nemzetőrséget a „sans-culotte” szekciók alkották), mint spontán népfelkelés, következményeiben pedig lényegében egy parlamentáris államcsíny és egy népi mozgalom keveréke. Sebészeti beavatkozásról volt szó, lényegében parlamentáris puccsról, amelyben a népnek csak annyi szerep jutott, hogy „nyomást gyakoroljon” (nagyon finoman szólva a Konventre irányuló ágyúkról). A dolog nem volt kockázatmentes, de végül is teljes sikerrel járt a Hegypárt nagyon ügyes kettős játéka: a néppel nyomást gyakorolni a Konventre, de ugyanettől a nyomástól meg is védeni.
Végül a Gironde-dal való leszámolás 45 képviselő életét követelte. A girondiak kizárása ellen tiltakozó képviselőket nemcsak a mandátumaiktól fosztatták meg, hanem a Thermidor utáni rehabilitációjukig számos hányattatás érte őket, hosszabb-rövidebb időre pedig több mint ezer ember (főleg helyi képviselők) került „girondiként” börtönbe.
A hegypárti jakobinusok voltak azok, akik egyszerre használták a népi mozgalmat, retorikai nimbuszt adtak neki, sok tekintetben ideológiai tartalmat, de körül is határolták a területét, ameddig még hasznosnak bizonyultak az általuk meghatározott forradalom számára. Sikerüket egyrészt a valóban fennálló külső- és belső ellenforradalmi veszély okozta, másrészt a szerencsés találkozás – a népi mozgalom köré határokat húzó – „élcsapat” törekvése és a népi mozgalom indentitás keresése között. Lehetőséget adott széles néprétegek bevonására a politikába, de a teljes zűrzavar és anarchia elkerülésére is: átmeneti, de hatékony megoldás volt. Ennek legnagyobb mestere vitathatatlanul Robespierre volt, aki példátlanul sikeres volt abban, hogy a „nép” absztrakt, virtuális kategóriája révén mintegy preventíve határt tudott szabni a népi mozgalom spontaneitásának: a „jó nép” és a „rossz nép” megkülönböztetése ki is jelölte a népi akció határait, ahol még „forradalminak” számítottak. Jól tudjuk, hogy még a jakobinusok is csak középtávon voltak képesek erre a bűvészmutatványra, elsősorban amiatt, mert nem tudták összeegyeztetni a forradalmi kormányzat mögött álló társadalmi rétegek eltérő szociális és gazdasági érdekeit.
De ez már egy másik történet.
A hálátlan utókor
Miért buktak el a Panthéon lépcsőjén a girondiak?
Még a republikánus hősök, a köztársaság alapítói „címet” sem ítélte meg nekik az utókor, Thermidor is igen hűvös volt „visszafogadásukban”, majd el is vesztették a politikai egyéniségüket, a historiográfia pedig sokszor bizony igen kevéssé volt kíméletes hozzájuk.
A történettudományi rehabilitációjuk, az ellenük felhozott tarthatatlan vádak elejtése, sőt még anakronisztikus aktualizálásuk kísérlete is lezajlott a nyolcvanas években, és mégis: sosem lettek a forradalom igazi ünnepelt vagy éppen kárhoztatott hősei[4], mint a Hegypárt nem is egy nagy alakja. A francia történelmi mitológia mintha elfeledkezett volna róluk.
A bicentenárium vad (és néhol igen kevéssé elegáns) vitái után valamiféle puha konszenzus jött létre a középiskolai tankönyvekben is, ahol egyre kevésbé említődtek, majd az ezredforduló után lényegében teljesen eltűntek, hiszen a fokozatosan egyre egyszerűsödő történelmi tablóban XVI. Lajos, Robespierre és persze a szuperhős, Napóleon mellett már nem maradt hely számukra. Igaz, ami igaz: legfőbb ellenfelük, a Hegypárt politikai teljesítménye jóval meggyőzőbbnek bizonyult, a Gironde-ból csak a bukásuk és tragikus végzetük maradt meg. Sok tekintetben persze a „jakobinusoknak” azért lett ezer életük és hosszú emlékezetük, mert a köztársaság végül is nem az ő receptjeik szerint épült fel (azóta sem), de a girondiak sem lettek egyik köztársaság „alapítóatyái” sem. Hiányzott volna belőlük az a bizonyos „történeti nagyság”? Talán igen: „a girondiak történetében” egyszerűen nincs elég „anyag”, hogy hősökké tegye őket.
De nehéz lenne őket gyűlölni vagy akár csak különösebb ellenszenvvel is viseltetni irántuk:
kisebbek és sebezhetőbbek voltak, mint ahogy a kortársak tartották, de nagyobbak annál, ahogy ma beszélnek róluk.
A forradalom XIX. századi történészei talán jobban értették, mint a modernek: a II. év (1793) embereit nem lehet a normális idők szabályaival mérni. Victor Hugo szavait idézvén a forradalmi Konventről: „Sosem láttunk ennél furább és fönségesebb testületet. Csupa hős, egy gyáva falka. Dúvadak a hegy hátán, csúszómászók a mocsárban”. A girondiak talán nem voltak hősök, de gyáva falka sem: sok tekintetben ugyanabban az illúzióban osztoztak mint a legnagyobb ellenfeleik – ez a mai, illúzió nélküli világunkban bizonyára értetlenséget szül.
A Hegypárt és a Gironde, a Gironde és a Hegypárt: hatalmas generáció volt. Mi sem mutatja ezt jobban, mint hogy az elmúlt több mint két évszázad alatt talán nem is volt még egy hozzá hasonló.
Rád is szükségünk van. Segíts meglendíteni a bajométer mutatóját, szállj be akár egy szerényebb összeggel a gyűjtésünkbe!
10 millió forintot kell összegyűjtenünk, hogy folytatni tudjuk a munkát.
Beszállok!
[1] – A girondi legbelső mag a következőkből állt (szubjektív „fontossági sorrendben”): Brissot, Condorcet, Vergniaud, Roland, Paine, Bancal, Gensonné, Gaudet, Pétion, Buzot, Rabaut, Lathenas, Barbaroux és Duclos.
[2] – A vidékre küldött Konvent-képviselő, Jeanbon Saint-André sokat idézett szavaival: „Vidéken a gazdagok gyűlölik a forradalmat, a nép pedig kenyeret akar. Mindenképpen életben kell tartani a szegényeket, ha azt akarjátok, hogy segítsenek nektek véghez vinni a forradalmat!”
[3] – Olyannyira így volt ez, hogy végül a girondiak perében a halálos ítéletük indoklása is azon alapult, hogy „le akarták rombolni a Köztársaság egységét és oszthatatlanságát.” Ezt a vádlottak is abszurditásként a legélesebben utasítottak vissza (majd a történészek elsöprő többsége is a Hegypárt propagandafogásának tartotta a dolgot): érdekes, hogy mégis ez maradt meg az utókor számára a Gironde talán legismertebb karakterjegyének.
[4] – A forradalom a nemzeti emlékezetben lényegében „egy blokk” az 1789 óta zajló republikánus üdvtörténetben, noha a főszereplői megítéléséről nagyon is komoly viták folytak és folynak. Éppen ezért nincs Franciaországban olyan kultusza az „alapító atyáknak”, mint Amerikában, de van magának a forradalomnak.